Era cunoscut drept "locul unde și-a lăsat Noe, Arca".
Un paradis african populat cu creaturi uimitoare.
Dar apoi a venit războiul, cu parcul numit Gorongosa prins la mijloc.
Din fauna sa, nu s-au mai păstrat decât niște rămășițe fantomatice.
Dar acum paznicii și conservaționiștii se străduiesc să aducă înapoi
pe magnificii titani ai Gorongosei.
Doar ei mai pot reface paradisul pierdut al Africii.
PARADISUL PIERDUT AL AFRICII
La capătul sudic al Văii Marelui Rift African
se întinde Parcul Național Gorongosa din Mozambic.
S-a făcut aprilie, sfârșitul sezonului ploios.
Iar râurile au debite adânci și mari.
Toate apele se varsă în lacul Urema, inima plină de viață din mijlocul parcului Gorongosa,
o adevărată Mecca, pentru toate formele vii.
Odinioară, Africa se întrecuse pe sine, în Gorongosa,
cu fauna sa gălăgioasă.
Chiar și astăzi, acest loc izbește prin stridența vieții sale.
Dar nu-i chiar totul pe roze...
Unde sunt marile simboluri ale faunei sale...
...leii și bivolii africani, gheparzii și zebrele, elefanții și hipopotamii?
În cea mai mare parte a lor au dispărut sau sunt în pragul dispariției,
victime ale nebuniei omenești.
Din 1977 până în 1992, Mozambicul a fost măcinat un brutal război civil.
Se estimează că aproape un milion de oameni și-au pierdut viețile.
Bătăliile s-au dezlănțuit și în Parcul Gorongosa.
Soldații înfometați și braconierii au omorât până la 95% dintr-unele specii de animale, pentru carne.
Când armele au tăcut, prețul (acestui război) a fost șocant.
Dintre cei 14,000 de bivoli care umpleau câmpiile parcului Gorongosa,
nu mai rămăseseră, decât 15...
Dintre cele 3.000 de zebre, paznicii nu au mai găsit cinci...
Din cele 5.500 antilope gnu, doar o mână...
Și fără prăzi mari pe care să le vâneze, pieriseră și carnivorele mari.
Gheparzii și leoparzii dispăruseră în cea mai mare parte.
Din 500 de lei, rămăseseră 6...
Am o amintire de când aveam vreo 12 ani, cred...
Am venit și nu-mi venea să cred ce vedeam...
Iar animalele care m-au impresionat în mod special, au fost elefanții.
Desigur și leii, pe care-i puteai vedea, oriunde întorceai privirea.
Aveam multe animale, o mare biodiversitate.
Patru decenii după acea vizită hotărâtoare,
Carlos Lopes Pereira se alătură unui efort eroic de a-i reda parcului, gloria pierdută.
Planul ar fi să revigoreze fondul genetic și populațiile tuturor speciilor importante din Gorongosa.
Nu se vor limita doar la salvarea câtorva exemplare.
Ei vor demara poate cel mai ambițios proiect de refacere al unui parc, încercat vreodată.
Dintre toate animalele exterminate la Gorongosa, se evidențiază două:
elefanții și hipopotamii, "grădinarii" acestui paradis.
El va începe prin aducerea unor noi elefanți.
Grație voracității lor, ei mențineau un "control" al vegetației.
În lipsa lor, în sezonul secetos, riscul incendiilor din parc a crescut substanțial.
Dacă Gorongosa mai are vreo speranță,
ea este legată de reîntoarcerea acestor giganți.
Dar nu va fi ușor.
Nu se poate ști dinainte dacă elefanții grav traumatizați de aici,
scăpați din masacru, se vor împerechea cu noii-veniți.
Femelele dominante - matriarhele, care au rămas încă în viață,
au fost martorele acestui masacru suferit de elefanții acestui parc.
Putem vedea aceasta în contactele zilnice pe care le avem cu acești elefanți.
Se feresc de contactul cu oamenii, cât mai mult posibil.
Din cei 2.200 de elefanți ai Gorongosei, doar 300 au mai rămas până azi.
Nu au doar cicatrici psihice, ci și genetice.
Aproape toți dintre ei, mai au doar cioturi de fildeși, sau nici măcar atât,
pentru că braconierii i-au ucis pe cei cu fildeșii râvniți de ei.
Pereira pornește împreună cu echipa, spre Africa de Sud.
Noii elefanți ai Gorongosei,
vor trebui aduși de la 1.300 de kilometri depărtare.
Abia după aceea va începe cu adevărat, refacerea acestui parc.
Există totuși o singură creatură din inima acestui parc,
care a reușit să scape de ororile războiului civil
și chiar își aduce partea sa de contribuție la evitarea colapsului acestui ecosistem.
Crocodilii de Nil plonjează cu sutele în apele sigure ale lacului Urema
la primul semn al prezenței umane.
Pot rămâne în imersie cu orele...
...un talent care fără nicio îndoială, i-a ajutat să scape de armele soldaților înfometați.
Iar aici, ei își pot potoli foamea
vânând prada lor de bază: somnii.
Hrănindu-se cu somnii hrăpăreți, ei sunt de fapt, niște binefăcători ai parcului.
În alte locuri în care crocodilii au fost omorâți,
somnii s-au înmulțit necontrolat, și au distrus ecosisteme întregi...
Populațiile altor pești s-au împuținat,
iar păsările care se hrăneau cu ei, i-au urmat în declin.
Apa nu a mai fost fertilizată de excrementele păsărilor.
Crocodilii din Gorongosa împiedică intrarea în acest cerc vicios.
Ceilalți mari protectori ai lacului, hipopotamii,
sunt încă prea puțini pentru a-i reda parcului, măreția pierdută.
Vor trebui și ei "importați" Africa de Sud.
Deocamdată, eforturile echipei din Gorongosa se concentrează asupra elefanților.
Ei au ajuns în Parcul Național Kruger din Africa Sud.
Spre deosebire de Gorongosa care are prea puțini elefanți, Kruger dă pe dinafară.
Populația sa a crescut de la 8.000 la 13.000, în doar 13 ani.
Bine, se pare că avem ceva elefanți, jos, în stânga.
Începe urmărirea.
Ținta: elefanții masculi.
Ei sunt niște solitari, cu excepția perioadei de rut.
Femelele sunt atât de puternic legate de familiile lor,
încât nu ar supraviețui printre străini.
Bine. Iată unul.
Ai să zbori până jos?
Echipa de la sol așteaptă ca anestezicul să-și facă efectul de imobilizare.
E un mascul masiv, în floarea vârstei,
și i-a luat un timp enorm până să cadă la pământ.
Nu cedează nici după 12 minute.
Abia după 20 de minute, echipa se precipită spre el.
Elefantul a căzut în genunchi.
În această poziție, cu toată greutatea presându-i plămânii, s-ar putea sufoca.
Pe o parte, elefantul e în siguranță,
dar echipa care l-a capturat trebuie să lucreze foarte rapid.
Cu cât e imobilizat mai îndelung,
cu atât crește riscul unor complicații fatale.
Trompa unui elefant sedat se moleșește.
Pentru a preveni sufocarea,
echipa trebuie să se asigure că rămâne deschisă.
Este enorm.
Are peste trei metri până la umăr.
Fiecare colț are mai bine de un metru lungime.
Bate spre 40 de ani
și cântărește probabil, vreo 6.500 de kilograme.
De obicei, elefanții trăiesc până pe la 60 de ani.
Echipa îi montează o zgardă cu transmițător prin satelit.
Aceasta le va permite să nu-l scape virtual din ochi, prin Gorongosa.
Codul zgărzii este G5, iar acesta devine noul nume al elefantului.
Lui G5 i se administrează antidotul pentru anestezic.
Doar ce i s-a dat antidotul și iată că și deschide ochii...
Iar toți sunt gata de plecare.
El trebuie să se ridice iar pe propriile picioare,
pentru lunga călătorie către Gorongosa.
Altfel, s-ar putea răni sub apăsarea propriului corp.
Sprijină-te pe picioare. Sprijină-te pe picioare. Hai! Acum, acum.
Acum, acum.
Bravo băiete. Bun băiat.
Bun băiat.
Carlos trebuie să-i administreze un calmant,
pentru a micșora stresul drumului
și pentru a preîntâmpina riscul oricărei răbufniri de furie a elefantului.
În total, echipa din Gorongosa a prins șase masculi din parcul Kruger.
Au a avut o zi grea.
Sunt epuizați și îngrijorați în privința încercărilor din viitor.
În fața lor se întinde unul dintre cele mai lungi drumuri pe uscat
încercate vreodată, pentru a muta niște elefanți.
Atât ei cât și prețioasa lor încărcătură,
vor avea de parcurs 1.300 de kilometri din Africa de Sud,
de-a lungul graniței până în Mozambic,
până în Parcul Național Gorongosa.
În timp ce caravana se urnește la drum prin noaptea africană,
marele plan de refacere a Gorongosei...
aduce până acum a idee... ...cam prea îndrăzneață.
Și în timp ce parcul își așteaptă noii elefanți,
sezonul uscat își intră în drepturi.
Râurile se evaporă sub arșița toridă.
Pentru crocodili, marii supraviețuitori, aceasta înseamnă un meniu cu suplimente.
În absența unui număr mare de lei și a altor mari carnivore,
facocerii și babuinii au suprapopulat parcul.
Cum apa a devenit un privilegiu, ei se îngrămădesc pe malurile îngustate,
înțesate acum de crocodilii ascunși printre salatele-de-Nil.
Ca vânători de facoceri,
crocodilii totuși nu pot lua locul felinelor mari.
Au însă contribuția lor la limitarea populației de somni.
A prinde un somn este una...
...a-l și păstra însă, e altceva.
Când nu vânează, crocodilii de toate mărimile ies pe mal, să stea la soare.
Există o ierarhie aici...
...și de obicei, un specimen monstruos ajunge să ocupe cu precădere, un loc mult râvnit.
Își etalează colții impresionanți...
...dar în general, crocodilii se tolerează reciproc.
În râurile în curs de secare de lângă lac, spiritele se încing.
A sosit momentul depunerii ouălelor,
iar disputa asupra celui mai bun loc, se intensifică.
Odată ce și-au depus ouălele,
femelele vor sta de pază mai bine de două luni
așteptând eclozarea progeniturii...
...următoarea generație de paznici atipici ai lacului.
Pentru paznicii Gorongosei, entuziasmul ia amploare.
Încărcătura mult așteptată, a sosit în sfârșit.
După 30 de ore de drum,
camioanele cu elefanții din Kruger, pătrund în parc.
Vino pe partea mea!
- Felicitări, ai reușit. - Mulțumesc.
- Ai apucat să dormi vreun pic? - O oră.
Doar o oră. În cât timp? Două zile?
Antrepenorul american Greg Carr întâmpină echipa, urându-i bun venit.
Ce bine-mi pare să vă văd!
Felicitări. Am reușit.
Și cât de lung a fost drumul?
Prin fundația sa non-profit,
Carr s-a angajat să finanțeze și să administreze
restaurarea parcului Gorongosa pentru 20 de ani.
Acolo unde alții au văzut în Gorongosa o situație fără nicio speranță,
Carr nu a întrezărit decât șansele.
El a crescut în Statele Unite lângă Parcul Național Yellowstone,
un paradis aflat odinioară în stare jalnică, precum acesta.
Ceea ce mulți oameni nu știu, este că la declararea lui ca parc național
la sfârșitul secolului al XIX-lea,
toate speciile sale de animale fuseseră decimate.
Ele au fost vânate excesiv.
Iar Yellowstone nu era nici pe departe, locul magnific de acum,
plin de-o faună bogată.
Experiența dobândită la Yellowstone a conturat și modelul aplicabil aici.
Formarea unei infrastructuri a ierbivorelor,
prin reintroducerea lor și o serioasă protecție anti-braconaj.
Apoi repopularea cu carnivore.
Amețit, elefantul G5 pășește într-o lume nouă.
Bună, băiete.
Se duce...
G5 trebuie să se orienteze într-un peisaj complet diferit.
El începe să exploreze și să guste noul cămin.
G5 și ceilalți masculi, sunt trupele speciale ale conservaționismului de aici.
Mai întâi, ei vor da la o parte de pe jos enormele grămezi de arbuști și tufișuri,
remodelând vastele savane din Gorongosa,
pregătind terenul pentru mii de alte animale, care vor prospera.
Și pe măsură ce noii elefanți încep să exploreze Gorongosa,
speranțele și temerile echipei de conservaționiști, îi urmează îndeaproape.
Una dintre cele mai grave îngrijorări, este aceea ca elefanții să nu părăsească parcul,
care nu este împrejmuit, precum era cel din care vin.
La sud, doar mic râu îi separă pe elefanți, de ferme și sate.
În timp ce Carlos și echipa sa patrulează pe râu după elefanții rătăciți,
au grijă să nu-i scape din ochi, nici pe crocodilii rebeli.
În fiecare an, câțiva oameni dispar de pe aceste maluri,
iar sătenii solicită sacrificarea crocodililor.
Dar deocamdată, oamenii nu trebuie să se teamă de acești crocodili.
Mamele vigilente stau de pază.
Malurile nisipoase ale râurilor din Gorongosa fiind ideale pentru cuiburile de ouă.
Probabil că această femelă a folosit toată viața, același loc.
Din răcoreala râului, stă cu ochii pe jefuitorii de ouă.
Un varan de Nil a ieșit la vânătoare.
Săgetând cu limba prin aer, îl gustă,
căutând mirosul ouălelor de crocodil îngropate în nisip.
Varanul se apropie mult prea mult de zona crocodilului, iar femela se instalează la post.
El îi miroase cuibul, descoperindu-l, și se pune pe săpat.
Nedescurajat, varanul pleacă în căutarea altui cuib.
Și în curând, găsește unul... ...nepăzit.
Mai bine de jumătate din ouălele crocodililor ajung să se piardă.
Numeroase ajungând pe gâtlejul acestor hoți iscusiți.
Mama ajunge prea târziu,
și doar ca să-și găsească speranțele sfărâmate.
Sezonul uscat își întinde și mai mult ghearele, asupra Gorongosei.
Nivelul râurilor scade până la câțiva centimetri.
Peștii mai mici sar ca rachetele din apă, urmăriți de somnii hrăpăreți.
Prin acrobațiile lor, mai câștigă puțin timp.
Dar le sună totuși ceasul, când și cerul se prăvălește asupra lor.
Mii de berze, cocori și pelicani vin la festinul anual.
Fiecare folosește propria sa tehnică de vânătoare.
Unele înțeapă sau străpung.
Altele draghează cu ciocul.
Altele pescuiesc în grup.
Deși hrana se obține lesne, ele se ceartă neîncetat.
Dintre toate tehnicile de pescuit prezentate,
niciuna nu e mai impresionantă ca ambuscadele picajelor aeriene ale acvilei strigătoare africane.
Doi rivali își încrucișează ghearele în zbor.
Cel victorios dobândește dreptul de a pescui pe săturate.
În câteva zile, râul pe cale de-a seca va fi "curățat" de pești, iar păsările vor pleca.
Cei care nu pot zbura, apelează la tehnica scufundatului în mâl.
Crocodilii se îngroapă în mâl de unii singuri, și rămân într-un fel de suspendare animată,
într-un efort disperat de a supraviețui secetei.
Și somnii se îngroapă în mâl.
Iar la orizont se zărește semnul de cel mai rău augur...
...fumul.
În fiecare an, incendiile vegetației își iau un greu tribut din rândurile faunei din Gorongosa.
Dar în acest an, ele vor aduce și mai multe distrugeri ca de obicei.
Fără marii ierbivori care să pască iarba, parcul e ca o cutie de chibrituri.
Furia incendiilor mistuitoare se extinde necontrolat.
Paznicul Justino Davane și echipa sa e în alertă 24 de ore, din 24.
În fața unui dușman atât de tenace, sarcina lor este aparent imposibilă.
Au stins acest incendiu din tufișuri,
dar știu că este o chestiune de ore, până se va face din nou apel la ei.
Înspăimântat de flăcări, un elefant fuge din parc.
Este G5, uriașul mascul de 40 de ani, adus recent din Africa de Sud.
Când incendiile s-au agravat serios,
el a parcurs într-o singură zi, 20 de kilometri spre sud.
E clar că fugea de focuri.
Viața lui G5 e din nou în pericol.
La fel și viețile sătenilor din calea lui.
Aici, precum în majoritatea zonelor din Africa,
ciocnirile dintre oameni și elefanți, pot avea rezultate tragice.
Echipa din Gorongosa trebuie să-l găsească cât mai rapid pe G5
și cumva, să-l aducă înapoi în parc.
Elefanții pot parcurge peste 80 de kilometri într-o zi.
Cu fiecare oră, G5 se îndepărtează tot mai mult, de habitatul sigur al parcului
și se apropie de un posibil sfârșit violent.
Acolo.
Echipa l-a localizat în sfârșit pe G5.
Autoritățile locale spun că-l vor împușca, dacă nu este îndepărtat de acolo.
Supraviețuirea lui G5 depinde de readucerea lui înapoi, în parc.
Echipa din Gorongosa nu are de ales.
Ei îl imobilizează pe G5, în ciuda riscurilor.
După 10 zile de fugă el este probabil epuizat, stresat și la limita rezistenței.
Tranchilizantele l-ar putea ucide.
Ei caută să-l adăpostească de căldura toridă.
Imobilizarea, scade capacitatea elefantului de a-și regla singur temperatura corporală.
Călătoria către parc începe bine.
Dar după două ore de drum, apare o problemă.
G5 respiră cu tot mai multă dificultate.
Poate a făcut insolație.
Sau poate că elefantul e prea slăbit sau prea stresat ca să suporte anestezicul.
Oricare ar fi motivul, e clar că se stinge.
Au fost nevoiți să-și asume acest risc.
Dar acum, unul din elefanții importați cu greu, e mort.
Operațiunea de recuperare, devine un cortegiu funerar.
Ajunși înapoi în parc, paznicii îi scot lui G5 fildeșii,
pentru a-i descuraja pe braconieri să-i caute mormântul.
I se dă onorul final.
În ciuda tragediei,
Carlos Lopes Pereira mai crede că oamenii și elefanții pot conviețui în jurul parcului Gorongosa.
Dar Carlos și echipa sa n-au timp să-i deplângă moartea.
Deja sunt pe drum alte specii de import, vitale pentru parc, conform planificării:
Hipopotamii...
Iar semnele mult-așteptatului sfârșit al secetei se întrevăd deja la orizont.
Într-o după-amiază sufocantă de sfârșit de decembrie, cerul se înnorează.
În sfârșit sosesc și ploile.
Crocodilii se ivesc din ascunzătorile lor din mâl.
Sezonul ploios va dura patru luni.
Revigorată de ploi, Gorongosa arată iarăși ca un paradis.
Pe plaja plină de cuiburi cu ouă, ploaia dă semnalul venirii pe lume
a unei noi generații de prădători de frunte din Gorongosa.
Dinăuntrul ouălelor îngropate în malul nisipos al râului
puii de crocodil proaspăt eclozați își cheamă mama.
Ea i-a păzit neîntrerupt mai bine de două luni.
Acum ea trebuie să-i scoată afară din nisip.
A depus aproximativ 40 de ouă.
Cu un dințișor din vârful botului fiecare pui sparge coaja să iasă.
Unii au nevoie de un mic ajutor.
Ea strânge blând ouălele între limbă și cerul gurii
pentru a le crăpa și a da drumul puilor eclozați.
În gușa sa specială din mandibulă încap șase pui.
Pe rând, ea-i duce pe toți la apă.
Un scurt botez consolidează relația lor eternă cu râul.
Soarta lor este acum inseparabilă de cea a Gorongosei.
Curând puii proaspăt ieșiți din ouă vor deveni niște mini-prădători de temut, înhățând înfometați tot felul de insecte.
Dar pericolele sunt la tot pasul.
Insațiabilii somni îi urmăresc de dedesubt.
Păsările caută să-i ciugulească de deasupra.
Mama lor îi va păzi preț de câteva săptămâni.
Dar cu toată protecția ei,
probabil doar unul sau doi vor ajunge la maturitate.
Dar va fi suficient.
Puii e crocodil nu sunt însă singurele progenituri ce debutează pe scena parcului.
Camioanele intră zuruind în Gorongosa aducând o încărcătură neobișnuită.
Este o familie de hipopotami, care include și un pui.
Aceste animale sunt renumite pentru cât de greu sunt de capturat și mutat.
Dar ei sunt importanți pentru sănătatea parcului, tot atât cât și elefanții.
Rutele lor către pășuni devin canalele
prin care apa vitală pentru Gorongosa ajunge din Lacul Urema către alte zone din parc.
Ei elimină în apă nutrienți de valoare.
Acestea vor hrăni peștii, iar aceștia la rândul lor, vor fi mâncați de crocodili.
Odinioară, Gorongosa se mândrea cu o populație enormă, de peste 3.500 de hipopotami.
Dar războiul i-a redus la 100.
(Se vorbește în portugheză)
Carlos Lopes Pereira vrea să-i înmulțească până la cel puțin 500.
- Aranjează-l la 90 de grade. - Mda, bine.
La succesul aducerii elefanților de la cea mai mare distanță,
echipa din Gorongosa îl adaugă și pe cel al celei mai lungi importări de hipopotami.
Hipopotamii sunt una dintre cele mai periculoase specii de animale din Africa,
iar eliberarea lor în apropierea oamenilor, este riscantă.
Hipopotamii sunt animale imprevizibile.
Nu avem garanția că vor intra drept în apă.
Echipa înalță o îngrăditură pentru a ghida noii-veniți către râu,
departe de curioșii din spate.
Hei, e perfect. Priviți!
Carlos are surpriza de a primi mai mult decât sperase.
Da, e gestantă. Ea are deja un pui și e iarăși gestantă.
Așa că va fi primul pui de hipopotam născut la Gorongosa.
Cu noile grupuri de de hipopotami și elefanți,
vor pune bazele refacerii parcului Gorongosa.
Și în unele colțuri ale parcului
începe iar să bată inima străveche a Gorongosei,
pe măsură ce turmele încep să se extindă.
Dar mari porțiuni din Gorongosa rămân încă o scenă minunată dar goală,
în așteptarea celorlalți actori principali.
Acum după reintroducerea turmelor de ierbivore și protecția lor intensivă anti-braconaj,
prăzile mari, emblematice pentru Africa, prosperă în sfârșit în Gorongosa.
Iar un mare vânător este deja pe urmele lor.
Poate că leii din Gorongosa n-au mai exersat de mult,
dar au în sânge vânarea prăzilor mari.
Astăzi în parc viețuiesc vreo 30 de lei,
mult mai mulți decât după sfârșitul războiului.
Odată cu înmulțirea prăzilor, și leii par să facă la fel.
Iar odată cu reîntoarcerea carnivorelor, Gorongosa începe să se reîntregească.
Dar viitorul său depinde de bunăstarea unei ultime specii:
oamenii...
În fiecare dimineață sătenii traversează râul Pungwe, pentru a lucra în parc.
Unii sunt dintre cei care au fost cândva mânați de foame
și forțați să vâneze animalele sălbatice din Gorongosa.
Pentru Greg Carr, asigurarea viitorului Gorongosei nu înseamnă doar salvarea animalelor,
ci și ajutarea oamenilor.
În planul de refacere a parcului,
îmbunătățirea vieții oamenilor, este esențială pentru succes.
S-au înălțat școli și spitale, s-au pus bazele unei agricultui durabile
și acum, o fabrică pentru procesarea și distribuția fructelor locale
oferă locuri de muncă pentru localnici și venituri pentru fermieri.
Acesta este visul nostru: să putem
îmbina simultan progresul uman, cu protecția biodiversității.
Dar pot să afirm că aceasta presupune o muncă serioasă.
Pentru Carlos Lopes Pereira nici că ar putea exista un țel mai înalt pentru această țară rănită de război.
Bătălia oamenilor din această regiune, din această provincie, din această țară,
este legată de victoriile din acest parc.
Dacă-l vom pierde, nu vom pierde doar un loc mirific,
ci crec că ne vom pierde și sufletul...
Gorongosa poate redeveni motorul prosperității pentru o nație care se zbate pentru a renaște.
Fiecare nouă generație de vietăți de aici poată cu sine
nu doar speranțele paznicilor din parc și pe-ale poporului din Mozambic,
ci și pe-ale conservaționiștilor care, oricât de mici ar fi șansele
caută salvarea ecosistemelor distruse, de pe întregul glob.
Și dacă acest paradis pierdut va putea fi numit din nou,
"locul unde și-a lăsat Noe Arca",
poate că există o șansă pentru orice habitat distrus.
Tradus de o persoană de bineee pentru mvgroup.org